-
O...?
-Zašto se bavite umetnošću?
Sve je počelo kada je Radomir kao mali dečak video kako je njegov komšija Mićo trodimenzionalnim slovima napisao svoje ime.Radomiru se sviđa kako umetnost ozbiljne stvari pretvara u neozbiljne, i obrnuto. Njenu je prvenstveno zabavno to što radi.
-Pored slikarstva, grafike i crteža, stvarate i u drugim medijima kao što je na primer video. Kako ovi drugi mediji utiču na Vaš rad u polju slikarstva?
Radomirov video rad nije produžena slika.
-U jednom intervjuu izjavili ste: “Mogu da kažem da me ne pokreću velike teme i snažneemocije. Ponekad mi se čini da osećanja, pitanja ili odgovori dolaze tek na kraju, kada jerad gotov.” Da li možete da opišete proces nastanka rada i interesovanja koja vas pokreću?
Teško je opisati Radomirov proces nastanka rada, iako je dugogodišnjim bavljenjem taj proces već razvijen u na oko prostu šemu : na više polja se radi istovremeno a nikad se ne zna šta će na kraju ispasti. Rad na slici je neposredan, bez grandioznih priprema. Neko bi rekao da vozi u rikverc jednosmernom ulicom dok pandur pije vinjak na raskrsnici. Ali nije tako. Radomir zna šta radi, iako on možda ne misli uvek tako.
-U Vašem radu, materijal ima veliku ulogu kao samostalan element. Zbog čega Vam je materijalnost toliko važna i kako ona finkcioniše u odnosu na predstavljene forme?
U Radomirovom gradu materijal ima veliku ulogu I uticaj na njegov život. Pravi materijal, ružan, lep, prljav, glup I čist govori o tome gde I kako živimo. A živimo jadno, bedni smo i patetični .
-Automobil se na ovoj izložbi pojavljuje kao najčešći motiv. Možete li nam reći nešto više o tome?
Radomira mnogo nervira opšta zaljubljenost ljudi u ,na primer, automobile. Automobili su ljudima vrhunac u materijalnom I duhovnom smislu. Decu bi tukli, a automobile mazili. Radomir ume lepo da nacrta automobil u dva-tri poteza , i sviđa mu se da to radi. Radomir nema automobil. On u atelje ide taksijem, kao gospodin čovek, a ne kao rob sopstvenog automobila.
-Vaš rad često je opisan kao minimalistički. Da li ga i Vi vidite na ovaj način?
Radomir misli da je njegov rad daleko od minimalističkog.
-
-Izložba “Milisavljeva kuca ili sta ti vozi zet sad” deluje veoma heterogeno. Šta je to štoove radove povezuje?
Povezuje ih hleb sa sumnjivim emulgatorima, povezuje ih popo koji voli malu decu, povezujuih saobraćajne nesreće izazvane prekoračenom brzinom, povezuje ih jednomesečni post đaka petaka, povezuje ih bedan srpski ambijent, povezije ih badnjak u hladnjaku automobila, a iznad svega ih povezije Milisav, alkoholičar koji je tukao svoju ženu sve dok nije pobegla od kuće, Milisav koji baca TV kroz prozor (MIlisav je car!), Milisavljev sin koji se razveo zbog švalerke I koji ne hrani redovno svog zeca u kavezu . Ovo je mala suzdržana celina, sublimacija koja pomaže Radomiru da sve to ostavi iza sebe kada uđe u kuću da se odmori i odspava.
-Nasuprot bavljenju čisto slikarskim elementima i materijalnošću slike, naziv izložbe: “Milisavljeva kuca ili sta ti vozi zet sad” sugeriše intimu, kritiku i određenu poruku. Mođete li reći nešto više o konceptu koji stoji iza naziva?
Ta kuća je simbol Srbije kakvu Radomir poznaje. Milisav je intimu izbacio kroz prozor I došla je policija da napiše prijavu. Za kritiku je kasno I nema kome da se uputi. Poruka je jasna I uskoro će svi ostati bez reči.
-Šta za Vas predstavlja publika? Koliko Vam je ona važna?Radomir je digao ruke od publike. Nekad se trudio da pokaže svoje radove ne štedeći energiju, ali se umorio I zatvorio . No, to ga ne obeshrabruje jer on radi I radi I ne boji se gladi jer je zaposlen na neodređeno.Radomir je razbio iluzije, publike nema.
-U pomenutom intervjuu kažete: “Ne mislim da moji radovi imaju moć da bilo šta menjaju ili poručuju velike stvari. Možda samo želim da pokažem da postoji neko ko tako razmišlja i oseća.” Kakvu reakciju očekujete od publike i javnosti?
Kad Radomir primeti da se nekome sviđa neki njegov rad, on ga brže-bolje pokloni toj osobi.On bi voleo da ima više ljudi koji razmišljaju I osećaju kao on, ali odziv publike ne postoji, mrkli je mrak, sve je gotovo.
Marija Maksimović